PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Tati?
VĚDA, NEBO UMĚNÍ
Paní Everestová?
Doktorko?
Haló?
8. ZÁŘÍ 23 ZMEŠKANÝCH HOVORŮ, 157 ZPRÁV
Patnáct dní?
Ahoj, mami.
Jo, jsem to já.
Neboj se, jsem v pořádku. Vážně.
Ano.
Mami, mám vybitou baterku.
Pár dní jsem odpočíval.
Brzy ti to povím, hned jsem tam.
Ano, ahoj. Ahoj, mami.
PEROXID
FYZIKA - LISBETH
Sakra.
- Doktorka Everestová? - Není tu.
- Je to důležitý. - Včera ji odvezli.
Co? Kdo?
Sanitka.
Nemá žádnou rodinu, má jenom mě.
Stejně nemůžu nic dělat.
Můžu ji vidět?
Promiňte, nejde to.
Je vzhůru, můžu ji navštívit?
Doktorko Riusová, prosím.
O co jde?
Jdu za doktorkou Everestovou, včera ji přivezli.
- Jste příbuzný? - Ne.
Řekněte, že za ní přišel Eduard.
Běžte se zeptat.
Je to vážný?
- Prosím? - S paní Everestovou. Infarkt?
Ne, angína.
Přežije to?
Je to vážné, ale je stabilní. Odkud se znáte?
Ona je...
Je moje nejlepší přítelkyně.
V pečovatelském domě nám dali údaje,
ale nemáme tu žádný průkaz.
Je z Ameriky.
Ano. Ano, to víme. Nemáme ale lékařské záznamy
a nevíme, jestli je na něco alergická.
Ani jak je stará.
Jak je stará? Hodně.
- Ano. - Říká, že ho chce vidět.
- Jak se máte? - Já...
Ráda vás vidím.
I já vás.
Chodila jsem tam každý den...
Viděl jste je?
- Koho? - Svoje děti.
Ano, viděl.
A bylo to úžasný.
Proč jste se vrátil?
Slíbil jsem, že vás nikdy neopustím.
Jak je jí?
Dobře. Vlastně moc dobře.
Měl byste chodit častěji.
Nevšímejte si ho.
Běžte domů za svými blízkými.
Buďte s nimi, potřebují vás.
- A vy zase je. - Přijdu každý den.
Ne.
Už mě nechcete vidět? Proč?
Potřebuju být pár dní v klidu, abych si odpočinula.
No tak, běžte.
POKOJ 4
- Promiňte. - Tak zatím.
Paní doktorka Everestová říkala, že nechce žádné návštěvy.
Já to respektuju, ale vidím...
Díky.
- Můžu zavolat? - Ano, zavolejte.
- Výborně, moc děkuju. - Na shledanou.
Tere tě zve na večeři.
Synovcům moc chybíš.
Taky mi chybí.
- Chcete kafe? - Ne.
Bez kofeinu.
- Tak bylinkový čaj? - Ne, mami, díky.
Nepřijde ti, že to přeháníš?
S mámou, s námi, s kamarády?
Jak to myslíš?
Eduarde, chceme ti pomoct.
- Ale nemůžeme... - Není třeba.
- Já mluvím! - Ty mi...
Já ti to vyčítám, protože tohle nám dál dělat nemůžeš.
Já vám nic nedělám.
A co tuhle ta večeře?
Nebylo mi dobře.
A vždycky někam zmizíš, ani nám neřekneš, kde jsi.
Trápíš mámu.
Nemůžeš nám říct, kam pořád mizíš?
- Ne. - Co kde pořád děláš?
Schováváš se před lidma? Před světem?
- Schováváš se? - Jo.
Proč?
- Nechci vám dál ubližovat. - Co?
Vždyť jsem zabil svou ženu a děti!
Eduarde, ty jsi je nezabil. Byla to nehoda.
- Zabil jsem je, Pere! - Byla to nehoda!
Dost, přestaňte se hádat! To stačí!
Když je Eduard tady, chci, abyste spolu vycházeli.
Třeba ho přesvědčíme, aby nás už neopouštěl.
- Můžu se napít? - Udělám ti.
- Ne, jen si cucnu. - Foukej, je horký.
- Já to udělám, mami. - To nemusíš.
Prosím, nech toho. Udělám to.
Jsem rád, že se o mě takhle staráš.
Snažím se...
Ano, já vím. A já ti ani nepoděkoval.
- To já nepotřebuju. - Ale potřebuješ, mami.
Jsi nejlepší máma, jakou bych si mohl přát.
A mrzí mě, že jsem ti to nikdy neřekl.
Mami.
Nezasloužíš si to, co ti dělám.
Omlouvám se.
Promiň.
Půjdu tě uložit.
Kdy to zkusíš?
Začít zase žít?
- Copak nežiju? - Víš, co myslím.
Kdy přestaneš mizet? Kdy tady zůstaneš
se svou rodinou a přáteli?
Kdy budeš žít normálně?
Ještě neuteklo dost času, mami.
Už je to skoro rok.
Pro mě ne.
Jak to?
- Mami, mám to těžký... - Ne, Eduarde.
Nevracejme se k tomu, prosím.
Objednala jsem tě.
- Nepotřebuju doktora... - Neposílám tě do blázince.
Tak co?
Jenom chci, aby se na tebe podívali.
A třeba ti napíšou prášky.
Každý, kdo projde takovým trauma,
potřebuje pomoc specialistů. Od toho tady jsou.
Rozkaz, madam.
A mimochodem,
Toni a kolegové se po tobě ptají. Co jim mám říct?
- Nedělej si s tím hlavu, mami. - Jistě, že dělám.
Nevím, jestli přežiju.
Ale pokusím se.
Slibuju.
Rád tě vidím.
Taky vás všechny rád vidím. Ahoj.
- Eduarde! - Ahoj.
Vítej, kamaráde, vítej.
- Takže se vracíš? - Ne, ještě ne. Ale už brzy, viď?
Přišel jsem pozdravit a zeptat se,
jestli se budu moct vrátit.
Byl jsem u doktora a brzy by to šlo.
- Skvělá zpráva. Hlavně pro Roser. - Ano.
Snažila jsem se jim rozdělit tvou práci.
- Je na vás ostrá? - Ani se neptej.
Pořád říká: „Eduard to dělá jinak.“
„Eduard by to udělal líp.“
Je to otrava.
Chtěl jsem se omluvit, že jsem tu pro vás nebyl
a neozýval jsem se. Dělám, co můžu.
Chyběl jsi nám, šéfe.
Eduarde, rádi tě vidíme.
Stačí říct, kdybys něco potřeboval.
Díky. Můžu tu dnes zůstat?
- Pořád máš dovolenou. - Jen abych se zajel.
Chci si zvyknout a popovídat si s Roser.
Skvěle, ale jenom jako návštěva.
- Nebudeš pracovat, dobře? - Jistě.
- Vítej zpátky. - Díky.
DOKTORKA CARME RIUS-CAMBRAYOVÁ KARDIOLOŽKA
Doktorka Riusová?
Tohle není její osobní číslo?
Eduard Marina.
Jak je doktorce Everestové?
Leží u vás v nemocnici.
Dobře. Ano, děkuju.
MÁŠ PRÁZDNOU LEDNICI, NAKOUPÍM TI.
DOBROU CHUŤ! MÁMA
VOLAT ZNOVU
Pořád nemá čas?
Už volám po pátý!
Volám kvůli pacientce, doktorce Everestový.
Proč nemůžete? Ne, nejsem příbuzný,
ale mohl bych být.
Poslyšte... Poslouchejte!
Skvěle, pomůžeš mi?
Ukaž.
Díky. Rezervovala jsem stůl v restauraci, která se ti bude líbit.
Nemůžu na jídlo.
Proč?
Musím za někým, kdo se necítí dobře.
Cítí se hůř než já?
Mami, nesrovnávej to...
Budu to srovnávat. Je ta osoba důležitější než tvoje matka?
Než tvoje rodina a přátelé?
Nemůžeš tam jet zítra?
Jistě, že můžu. Jo.
Čekáš telefon?
Ne, nečekám.
- Máme jít domů? - Ne.
Máma pozvala na večeři tchána.
Nechci je rušit.
A tvoje máma s tchánem...
Co? Ne, o ničem takovým nevím.
Naposledy jsem ho viděl, když jsi zmizel,
vypadal vesele.
- Joan? - Jo.
Když já ho viděl naposledy, nemohl jsem vystát,
jaký bylo mezi náma napětí.
A on řekl...
Co?
„Jaký napětí?“
Joan je fajn chlap. Doufám, že mi jednou odpustí.
I když to není tak úplně pravda.
- Co? - Co jsem vám teď řekl...
- O Joanovi? - Jo. Vlastně mi to neřekl on.
A víc nám neřekneš?
Už jsem vám to zkoušel vysvětlit...
A?
Nikdy to nedopadlo dobře.
Jako na večeři?
Říkal jsi šílený věci. Že Elisa...
Vím, že to zní šíleně.
My dva jsme byli spolu.
A měli jsme děti.
Joana a Carlotu, místo Jana a Carly.
A Elisa byla slavná zpěvačka.
Měl jsem vám všechno říct hned.
- Co? - Všechno!
Vždycky, když jsem pryč, vídám Elisu a naše děti.
Viděl jsem i tebe a sebe.
A mojí mámu, bráchu, i svýho tchána Joana.
A tátu. Ať odpočívá v pokoji.
Viděl jsem v jiných vesmírech naše jiný verze.
Naposledy jsem byl připravený. Doktorka Everestová mě varovala.
Už jsem se nemusel vrátit.
Nenavštívím žádný další vesmíry.
Ale to pokušení zase vidět Elisu je silný.
A Jan s Carlou jsou tak rozkošní...
Ale vždycky všechno pokazí ta nehoda. Je to kletba.
A doktorku to tentokrát vyděsilo.
Už jsem ji neviděl tři dny.
Je tak stará a křehká. Ale je to skvělá ženská.
Nechápu, proč nezavolali.
- Kdo? - Nemocnice.
Proč by volali?
Doktorka Everestová tam leží.
Jenže se nemůžu dovolat doktorce Riusový.
- Proč ji sháníš? - Abych věděl, jak se jí daří.
- Komu? - Jak komu? Doktorce Everestový!
- Co koukáte? - Eduarde?
Co?
- Řekl jsi tohle svýmu doktorovi? - Ne.
- Měl bys. - Proč?
- Edu, prosím? - Co?
- Ty říkáš... - Co?
Že jsi navštěvoval jiný vesmíry pomocí zařízení,
který vyrobila 80letá americká vědkyně.
- Náramek? - Jo.
Je pod kůží a když ho zapnu,
objeví se paprsek světla,
všude kolem mě jsou jiskry a světelný záblesky,
přijde bílá záře a objevím se v jiným vesmíru.
A kam ten náramek dáváš?
Tady, podívejte.
Vidíte tu jizvu?
Zaboří se pod kůži
a tady pak prosvítají tlačítka...
Nevěříte mi?
Návštěvy skončily.
- Je tu doktorka Everestová? - Kdo?
Už jsem tu byl, nemá příbuzný.
- Taková doktorka tu není. - Je pacientka.
- Pacientka? - Ano.
Jméno?
Myslím, že Lisbeth.
Já jí říkám příjmením, je to doktorka Everestová.
Žádnou takovou pacientku tu nemáme.
Zavoláte doktorku Riusovou, prosím?
Zná mě, mluvili jsme spolu.
- Pracuje tu, ne? - Ano.
Řekněte jí, že je tu Eduard Marina.
Už jsem myslel, že blázním.
Dělá jinou směnu, proto mě nezná.
Doktorka Riusová měla výjezd,
takže tady není.
Musím vidět doktorku Everestovou.
S kým jiným si můžu promluvit?
Žádná Everestová tady není.
Určitě je!
Vím, jaké tu mám pacienty,
ona tu není.
Propustili ji?
- Musíte odejít. - Měla jste volno?
- Ano, ale... - Slyšíte?
Volal jsem doktorce Ruisový,
nebere to.
- Proč? - Můžete přestat křičet?
Nechci! Co se děje?
- Edu! - Ne, nech mě!
Doktorka mi dala vizitku, abych mohl zavolat.
Zavolám ochranku.
- To ne. Edu. - Není třeba.
Pojď, Edu.
- Znáte ho? - Viděla jsem ho poprvé.
Díky.
Kam jdete? Sem nemůžete.
- Musím za doktorkou. - Ne.
- Prosím. - Ustupte.
- Nechte toho. - Nemůžete dál!
Protože jdu s nimi?
Doktorce Everestový to nebude vadit.
Ráda je pozná.
Komu? O kom mluvíte?
Ne.
Ne, to nemyslíte vážně. Sháním doktorku Everestovou!
Nikdo takový tady nežije.
- Žertujete? - Edu, Edu, Edu!
- Ne! - To je vtip?
Hej, kam běžíte?
- Hej! - Eduarde!
- Stůjte! - Edu! Edu!
- Stát! Zastavte! - Edu, stůj!
Kam to jdete? Stůjte! Stůjte!
- Edu! - Vypadněte! Běžte!
- On lže. - Pojď, Edu, půjdeme.
Nevěříte mi? On lže.
- Pojď, Edu. - On lže. Lže.
Jestli se vrátí, zavolám policii.
Poslyšte, žije tady nějaká Everestová?
- Ne. - A viděl jste ho někdy?
Ne.
Tak jdeme.
Jeď rychleji.
Jedu normálně, uklidni se.
Kam jedeme teď? Do Barcelony?
Určitě tam bude.
A jestli ne, nevadí.
Ukážu vám ten portál, pak mi uvěříte.
Ne.
To není možný.
Ne, to není pravda.
- Tady žiješ, když... - Ne!
Tady má doktorka Everestová laboratoř.
Musela odejít z nemocnice a všechno vyklidit.
Býval to obchod charity, ale...
- Eduarde. - Jdeme, Eduarde.
- To stačí. - Ne, počkejte!
Když půjdeme dovnitř, spustí se to.
Pojďte!
Kam jdeš, Eduarde?
Nevěřím tomu.
Ne, nemůžu tomu uvěřit.
Ne, to je neuvěřitelný.
Ne.
A tady spíš?
Ne.
Ne, ne!
Ne, Eduarde, počkej!
Ne.
Musím najít něco, co vám můžu ukázat,
abyste si nemysleli...
- Máte pocit, že si vymýšlím? - Ne.
Ne, zažil jsi to.
A já ti věřím.
Ale někdy
si naše mysl vytváří neuvěřitelně opravdový představy.
- Myslíte, že jsem blázen. - Ne.
Ne. To si nemyslíme, Edu.
Vůbec ne.
Ano, ano. Ne, jsme na cestě. Neměj strach, Marie.
Tak zatím ahoj.
Co říkala?
Joan jí pořád dělá společnost.
Počkají na nás.
A zítra si o tom v klidu promluvíme.
Dneska mu nic říkat nebudou.
Pořád spí?
Jo.
Překoná to?
Doufám.
Když se propadneš tak hluboko,
máš strach, že se nevyhrabeš.
Eduarde, jsi v pořádku?
Òscar a Clara nešli nahoru?
Eduarde.
Promiňte, jsem unavený. Jdu spát.
Můžu dál?
Jo.
Vím, jak se cítíš.
Jsem jako ty, i když v jiných časových obdobích.
Úplně jako ty. Proto vím, jak ti je.
- V jiných obdobích? - Přesně tak.
Nikdo to nechápe a popíráme to.
Ale jak popřít něco, co nechápeš?
Říkáme:
„Už to nikdy neudělám.“
A myslíme tím něco, co už nechceme opakovat.
Ale jednoho dne to uděláš
a „už nikdy“ jsou jenom prázdný slova.
Nemají význam.
Byl jsem mladý, když jsem ztratil Míriam.
- Mladší než teď ty. - Vážně?
A teď...
...teď jsem ztratil Elisu a vnoučata.
Jsem jako ty.
S tím věkovým odstupem...
Mně už tolik let nezbývá. Jsem jako ty.
Ne, vlastně jsem na tom hůř.
Jsem starý.
Umřu bez potomků. Ty pořád můžeš začít znovu.
To nejde.
„Už to nikdy neudělám.“
Ale jednou tě budoucnost překvapí, a ty to stejně uděláš.
Chceš slyšet tajemství?
Jo.
Několik dní po nehodě
jsem měl v hlavě jenom jednu věc.
Vzpomínku, kterou jsem prostě nemohl setřást.
- A nechápal jsem proč. - Jakou vzpomínku?
Na jednu z těch chvil, který když prožiješ,
tak v tobě zůstanou. Pořád se vracejí.
Tobě se to nestalo?
- Nevím. - Mluvím o silným prožitku.
Život je krutý.
Vymažeš tu vzpomínku z hlavy, už na ni nikdy nepomyslíš,
ale...
Jednoho dne, když to nejmíň čekáš, se prostě vrátí zpátky. Bum!
Jako bys dostal facku.
Bum!
Eliso, tohle je konec.
Můj konec. To přece víš, ne?
Slzy si nech na později. Pořád mám sílu si povídat.
- Mami. - Jen mě poslouchej.
Na tom, že umírám, mě nejvíc štve, že se nedožiju toho, co z tebe bude.
Co ses narodila, dobře vím,
že dokážeš velké věci.
Máš to v sobě, jen to ještě nevíš.
- Slib mi to. - Co ti mám slíbit?
Že dokážeš velký věci.
Ale jaký?
Když jsi na konci roku hrála ve školním představení,
nebyla jsem jediná, kdo tomu věřil. Viděli to všichni.
- Co viděli? - Tvůj dar.
Na psaní, hraní,
literaturu, hudbu, umění...
Míriam, nechceš si odpočinout?
Ne, nechci. Poslouchej mě, poslouchej.
Budeš opravdu slavná umělkyně. V budoucnu budou všichni studovat tebe.
- Nechceš odpočívat? - Ne, jen klid.
Co se děje?
Příští týden se máme rozhodnout...
V čem?
Poslední školní rok
si máme vybrat mezi vědou a uměním.
A proč mi to říkáš? V čem je problém?
Bum!
A ona se rozmyslela.
Umění.
Z úcty k matce.
Elisa chtěla studovat vědu.
Její matce zjistili rakovinu, když jí bylo devět let.
A vždycky říkala:
„Až budu starší, budu doktorka,
abych našla lék na tuhle hnusnou nemoc.“
Ale vybrala umění.
A umělkyně se z ní nestala.
Ne, v tomhle světě ne. Tady se rozhodla studovat ostatní.
Co?
Nic.
Když umřela, ta vzpomínka se mi vracela.
Kdyby neposlechla svou matku,
možná...
...možná by šla jinou cestou.
Možná by tě nikdy nepoznala.
- Možná... - Možná by ještě žila?
Kdyby mě nepoznala?
Ne.
- Ne, promiň. Omlouvám se. - Jistě...
Ale ne, o to nejde. Neblbni.
Kdo ví? Možná bych byl mrtvý já.
Kdyby nebylo tohle a tamto...
Nemůžeme takhle přemýšlet.
Nedávno mi někdo řekl frázi, která mě donutila přemýšlet.
„Vesmír nemá jen jeden příběh,
je souborem všech možných příběhů.“
I ty máš svoje příběhy.
Vím, že je prožíváš.
Ty o tobě a Elise.
Ty, který jsou možný.
A kdo ti tu frázi řekl?
- Někoho jsem potkal. - Koho?
Jednu osobu...
- Ty se červenáš. - Ne.
Je to žena?
- Ano, je. - Je starší?
„Už to nikdy neudělám. A pak přijde den, kdy to uděláš.“
Proto tě i po letech pronásleduje ta vzpomínka.
Ne. O čem to mluvíš?
- Ty ses zase zamiloval. - Cože?
- Ale ne, no tak. - Mluv, do koho?
Vážně? Do koho?
Do ženy, která je starší než ty. Úžasná, inteligentní.
Je odjinud, z Ameriky,
ale roky už žije tady.
Doktorka Everestová.
- O čem to mluvíš? - Není to ona?
Ne. Je to cizinka, ale není z Ameriky.
- A jméno? - Betty. Není to doktorka.
Betty. Betty a dál?
Kdy jste se poznali? A kde?
Před pár měsíci, chvíli po smrti Elisy.
Jednou jsem šel sám do kina,
ona tam stála frontu a zapovídali jsme se.
- O čem? - O ničem a o všem.
O životě, o smrti.
Taky prožila spoustu tragédií, navzájem jsme se utěšovali.
Vídáte se často?
Byli jsme v kině,
párkrát na skleničce, zašli jsme na večeři.
Ale pak vždycky beze stopy zmizí.
Nevím, kde žije. Vždycky přijde za mnou.
A nemáš nějakou její fotku?
Ne, nemám.
Jednou...
Jednou jsem se s ní chtěl vyfotit na telefon,
ale odmítla. Tak trochu koketně.
Ona je...
Zamiloval jsem se. Hned, jak jsem ji uviděl.
To se mi od Míriam s nikým nestalo.
Vyfotil jsem ji,
když se nedívala.
Počkej, najdu to.
Zabila by mě za to.
Podívej.
- To je ona! - Kdo?
Nevidíš? To je důkaz, že...
To všechno dělá ona!
- Dej mi to. - Co děláš?
Posílám si to.
Sakra, Clara tam má schránku.
Je pozdě, určitě spí.
Odpočiň si, zavoláš jí zítra.
Ne, mám důkaz. Musejí mi věřit.
- Co to povídá? - Já nevím.
- Jaký důkaz? - Poslouchej mámu, Edu.
- Musím jít. - Ne.
Prosím, Eduarde, ne.
Počkej do zítřka.
To nemůžu!
Ne! Eduarde!
Neboj se. Víme, kam chodí, když zmizí.
Jo.
Do hnusný díry, kde nic nedělá.
Čím jsi ho tak rozhodil?
Ničím. Jen jsem mu ukázal fotku.
Koho?
Tý přítelkyně, o který jsem mluvil.
- On ji zná? - Vypadá to tak.
- Odkud? - To nevím.
Ukážeš mi ji?
Jo.
Je stará, ne?
To je neuvěřitelný.
Tahle žena tady byla, dala mi pro Eduarda dopis.
Odkud ji znáš?
Párkrát jsme si vyšli.
Co má ta ženská společného s Eduardem?
Co skrýváte, doktorko Everestová?
Potřebuju vás.
Proč jste tak zmizela?
A zametla po sobě všechny stopy?
A všem jste řekla,
aby dělali, že vás neznají, že jo?
Nebo mě. Už jsem myslel...
A co laboratoř? Kde je portál?
To mi nic nepovíte?
Proč se vídáte s mým tchánem?
Proč jste mi to neřekla?
Kam mě vezete?
Proč?
Aby mě měli za blázna?
Proč jste se musel objevit?
Co se stalo?
Chtěla jsem všechno ukončit.
Ale proč?
Proč jsme tady?
Můžete ještě aktivovat portál?
- Proč? - Tak můžete?
Chci znát důvod.
Chci odejít do vesmíru, kde rozhodnutí nevisí na mně,
ale na někom jiným.
Je to možný?
Na kom jiném?
Na Elise, na mojí ženě.
Co plánujete?
Najít vesmír, kde můžeme oba dva žít bez nehod
a tragédií, co by nám ničily život.
Počkejte tady.
O kterou životní křižovatku vaší ženy jde?
Bylo jí patnáct, nebo šestnáct. Myslím, že udělala chybu.
V čem?
- Se školou. - Proč?
Dřív nás nutili vybrat si mezi studiem vědy a umění.
Vybrala si umění.
Musí existovat vesmír, kde si vybrala to druhý.
- Vědu? - Ano.
Co to je?
Možná to nezabere.
Ale možná jo.
POLICIE
STOCKHOLM, 10. PROSINCE 2022
Dámy a pánové, osoba, která změnila moderní vědu
a vlastně celý svět, už dorazila.
Drazí hosté, dnes je tu mezi námi
čerstvá držitelka Nobelovy ceny za fyziku v roce 2022,
doktorka Lisbeth Everestová.
Promiňte, říkal doktorka Everestová?
Ano, to je ona. Slečna Everestová.